-Löjtnanten är på gott humör. -Era besök muntrar upp honom.
-Hon där borta, är inte det... -Paxton Andrews. Skribent.
Hon är här för att få nåt att skriva om, men hon ger mer än hon får.
Du ser bättre ut.
Miss Andrews? Ni minns nog inte mig, men jag minns er.
Cu Chi. Kapten Quinn, inte sant?
Ingen trevlig dag... Jag trodde att ni åkte hem efter den upplevelsen.
Hur länge sen är det nu?
Två månader, tre veckor, fyra dagar och...sex och en halv timme sen.
Är ni kvar i Cu Chi?
Då skulle jag fortfarande vilja se de där tunnlarna, om det går för sig?
Har ni inget för er kunde vi kanske ta en kopp kaffe?
Jag har längtat hela veckan efter en hamburgare och en milkshake.
Gärna.
Mamma ville absolut att jag skulle gå på Sweet Briar-
-så jag sökte mig till Berkeley. Det var fantastiskt.
Det var där jag träffade Peter. Vi var tillsammans väldigt länge.
När han dog åkte jag hit.
Du slog dig lös tidigare än jag. Jag gick hela vägen.
Militärakademin, giftermål, ungar...
Vietnam blev nästan som en befrielse. Det är andra gången jag är här.
Förra gången jag var hemma kändes min fru som en främling.
Vi talade inte ens samma språk. Så jag åkte tillbaka.
Vi kanske är samma andas barn. Båda gillar att leva farligt.
Tycker du om poesi?
Det finns ett par rader jag inte kan släppa...
"Två vägar delade på sig i skogen, och jag..."
"Jag tog den minst använda, och det har betytt allt för mig."
-Robert Frost. Gillar du honom? -"Vägen jag inte tog."
Vi kanske är samma andas barn.
-Jag vill träffa dig fler gånger. -Samma här.
Vid sista räkningen var det 21 sårade och 3 döda.
Andrews och jag var i Bien Hoa, och det var avsevärt fler döda.
Det är svårt för er att avgöra.
Vi har 21 sårade och 3 döda. Det var allt för i dag, mina herrar och damer.
Vill du äta middag med oss i kväll?
-Jag har redan bestämt med Bill... -Igen?
Sluta. Jag vet att han är gift, du vet att han är gift...
Han är en tunnelråtta. Han är ju farlig, för fan.
Har du kommit över saknaden efter din pojkvän?
Nej, det gör jag nog aldrig. Men livet tar överhanden.
Bill och jag vet vad det är som gäller. Och vi har roligt tillsammans.
Precis så är det med France och mig.
Kan vi inte gå ut alla fyra? Ska vi säga vid sjutiden?
Man vet aldrig när han kommer. Men jag ska hälsa honom det.
-Du har visst en son. Vad heter han? -An.
Visa henne fotografiet.
Jag är lika stolt över honom som om han vore min egen.
Ser du? Lika vacker som sin mor.
-Förtjusande. -An dyrkar Ralph.
Jag fick ert meddelande till kaptenen, och eftersom jag ändå skulle hit...
Har det hänt nåt?
Kaptenen och jag hade sällskap från Cu Chi, men han fick förhinder.
Han bad mig framföra det.
Han avskyr alla journalister. Han tycker bara att vi är i vägen.
Särskilt kvinnliga journalister.
Är du alltid lika orolig när Bill är sen?
Han är soldat. Jag går till damrummet.
Är hon alltför fäst vid Bill?
Blir man kär i den här mardröms- tillvaron tigger man om bekymmer.
Händer det nåt och man inte är gift har man inte ens rätt att sörja.
Jag går också till damrummet.
Jag beklagar. Du blev förargad på Ralph.
Ralph har ingen som helst rätt att ha synpunkter när han inte...
Ni verkar ju så kära, och ändå har ni inte gift er. Men mig kritiserar han!
Titta.
Det känns likadant, men det är inte likadant.
Jag är mörk. Det går bra här i Vietnam, men inte i USA.
Vietnamesiskor som åker dit kommer tillbaka.
Det är väldigt dåligt för dem i USA.
Det vore dåligt för mig, för Ralph och för mitt älskade lilla barn.
Här är vi tre lyckliga. Flyttar vi dit blir vi olyckliga.
Det är inte så för alla. Det behöver inte vara så.
Nej, kanske inte. Men det är så. Det vet jag.
Och en vacker dag kommer han att åka hem.
Han tror inte det, men så blir det.
Så det vore inte bra för oss om vi gifte oss.
Men nu är det bra. Det är det enda som betyder nåt.
-Hej, snygging. -Ska vi äta, då?
Beställ, du. Vi ska dansa.
Din sergeant gillar mig inte. Och det beror inte på att jag är journalist.
Tony är så seriös. Han tycker att vi är här för att utkämpa ett krig-
-och att känslor bara står i vägen för...segern.
Men du och jag ska väl inte låta känslorna dra i väg med oss?
Du kanske inte har låtit känslorna dra i väg med dig, men det har jag.
Jag tror att jag är kär i dig.
Ja, jösses...det är jag visst.
Å, Bill... Jag kan inte.
Jag är ledsen, men det har gått så fort.
Kriget också. Och jag kan inte lova nåt, det ska gudarna veta.
Jag vet inte ens vad jag ska säga till Debbie och ungarna.
Om sånt som hände långt innan jag träffade dig.
Allt som hände där hemma känns overkligt här.
Inga löften, inga krav.
Jag hör av mig.
En kapten jag känner säger att kriget går fort. Han har rätt.
Jag var inte vuxen när jag kom hit, men jag blir det med stormsteg.
Man har inte tid att vara åskådare i det här kriget.
Det är bara att kasta sig in i det, låta det hända och gå vidare.
Känslorna övermannar en senare, och det är då man mognar.
Då är vi klara här. Var är Andrews?
Där nere.
-Har du skickat ner henne i tunneln? -Hon har tjatat i veckor om det.
-Vad fan tänkte du på?! -Hon har sett folk dö.
Varför skulle hon inte få pröva på tunnlarna?
-Varför kommer hon inte?! -Det finns inga levande fiender där.
De döda, då? Jag känner lukten ända hit!
Här.
Känns det bra nu? Har du bevisat nåt? Har du ingen ansvarskänsla?!
Sluta, Ralph! Jag var bara nere i tio minuter.
Ja, det var hemskt. Men de här killarna är där dag ut och dag in-
-och stinker fienden död är det bara positivt.
Hur långt sträcker sig tunneln?
Kom, så ska jag visa.
Kan jag få permission resten av dagen?
Jag vill tala med dig.
-Kaffe? -Det blir bra här.
Tråkigt att du tycker så illa om mig. Jag är inget rötägg.
Vad jag tycker hör inte hit. Men det kaptenen känner skrämmer mig.
Han har räddat hur många män som helst, och nu riskerar du hans liv!
-Va?! -Det är inte lätt att överleva här.
Kaptenen ålar omkring på magen varenda dag-
-och han tänker inte på manskapet eller sig själv, utan på dig!
Och på klådan han stillade i går och kommer att stilla varenda dag.
Uttala dig inte om sånt du inte har en aning om!
-Fruntimmer har inget här att göra. -Din kvinnosyn är för bedrövlig!
Du har nog mer att lära av kaptenen än att överleva i tunneln.
Du sätter hans liv på spel!
-Du ser ledsen ut. Hur är det fatt? -Jag har funderat lite.
Det kanske inte är så klokt att vara distraherad i ditt jobb.
Så det skulle inte vara bra att vara distraherad av dig?
Paxton, du är det bästa som har hänt mig.
Nu när jag har sett vad du gör...
En flaska Chardonnay, tack.
Med all min kärlek...
Behåll det. Bär det. Tvivla aldrig på att det är sant.
Jag ska träffa Debbie i Hongkong. Jag vet inte vad jag ska säga.
Det är ju barnen... Debbie är så olik dig.
Hon spelar bridge, är med i Hem och Skola...
Hon kommer att bli så förvirrad - och sårad.
Vet du vad?
När jag är ute och går med dig, äter hamburgare med dig, pratar med dig...
...vill jag aldrig skiljas från dig.
Kom, så dansar vi. Bekymra oss kan vi göra senare.
Sätt dig.
Jag har nåt åt dig med.
Det var min fars. Den första lyrik han läste för mig.
Robert Frost...
När du citerade Frost första gången vi träffades blev jag helt paff.
Berätta om din pappa.
Han delade mycket med mig. Poesi, baseboll...
Men han dog när jag var tio.
I samband med det fick mamma reda på att han hade varit otrogen.
Min mamma har alltid varit kylig, men nu blev hon ännu mer sluten.
Men inget kunde förändra det jag kände för honom.
-Jag kan inte ta emot den. -Det står redan ditt namn i den.
Jag väntade bara på rätt ögonblick.
"Till Bill."
"De här dikterna påminner om dig. Starka, uppriktiga..."
Och vackra.
Ralph pratade med mig om hur kriget påverkar folk.
Allt blir så förstorat, och man kan inte lita på sina känslor.
Det här kan du lita på:
Jag älskar dig.
Fast du kan inte säga detsamma?
Jag önskar att jag kunde det. För jag tror att jag gör det.
Men jag kan inte säga det än.
Paxton? Skulle vi ha varit nånstans så här tidigt?
Nej, men Bill skulle vara tillbaka i förrgår, och han har inte ringt.
-Men du behöver väl inte åka dit? -Sergeanten säger nog värre saker.
Som att jag är en nyfiken flickvän, vilket jag känner mig som-
-men jag måste få veta att allt är som det ska.
Kan du följa med till Cu Chi? Som moraliskt stöd, bara.
Om det är så nödvändigt... Jag hämtar dig om tjugo minuter.
Har det hänt nåt?
-Vad vill du? -Ta det lugnt, Tony.
Jag varnade dig, men du kunde visst inte låta honom vara.
Han kommer tillbaka från Hongkong och går ner i en tunnel, oförberedd.
Och han vet varken ut eller in, för han tänker på dig.
Nu är han död. Och det är ditt fel!
Hon dödade honom! - Vad gör du här, egentligen? Vill du se hans kropp?
För han är borta nu!
Hans tillhörigheter... Jag måste ha dem.
Vart ska du ta vägen?
-Har ni skickat hem Bills saker? -Har du inte tagit tillräckligt?
Han hade en bok som jag hade gett honom och några fotografier.
Jag vill inte strö salt i såren för hans fru.
Även om han berättade det så vore det hemskt för henne att se det.
Jag ber dig. Det är inte för min skull.
Det var det enda jag hittade.
Miss Andrews...
Han räddade mitt liv. Flera gånger om.
Jag borde ha funnits där för honom.
För bättre än han...fanns inte.
Jag vet.
Paxton?
Jag vet att du är där, Paxton. Öppna nu!
Du har missat fem deadlines.
Jag fick några meddelanden till dig.
Några är från mig, men de flesta är från Ed Wilson på The Sun.
Det är dags för dig att åka hem.
Mamma dog för en månad sen.
Jag åkte inte hem till begravningen.
Hon frågade en gång om jag skulle åka hem om hon var sjuk.
Men hon blev inte sjuk. Hon dog bara.
Jag har försökt skriva om Bills liv, men jag kan inte.
Jag sa aldrig att jag älskade honom.
Jag vet inte ens om jag gjorde det.
Det är det vi har ogjort som känns värst.
Men det kan man lägga bakom sig i sinom tid. Nu måste du åka hem.
Inget känns verkligt där längre, sa Bill.
Men är det här det enda som är verkligt så är vi illa ute.
Det där halvåret har gått. Din tidning vill ha hem dig, och Bill är död.
Se till att du får luftombyte.
Vill du sen åka hit igen får väl Ed Wilson skicka hit dig!
A.P. har ordnat en plats på ett plan åt dig, och nu är det du som åker!
Vi har inte rört nånting sen hon dog.
Vi har väntat på dig.
Du var ju enda dottern, och Allison håller på formaliteterna.
Jag vill inte ha nånting.
Jag borde hjälpa Allison med bouppteckningen-
-men det är säkert lättare för henne om hon själv får bestämma.
Klokt av dig. Allison vet precis vad som ska göras.
Jag försonades med mamma innan jag åkte till Vietnam.
Det finns ett par fotografier i arbetsrummet jag vill ha.
-Jag har inga av mamma och pappa. -Visst...
Vad ska du göra med ditt liv?
Vill du flytta tillbaka hit kan jag hjälpa dig med jobb.
Jag kommer att flytta runt. Tidningen vill att jag fortsätter med en krönika:
Message from America eller nånting ditåt. De har t.o.m. sålt den vidare.
Så jag köper väl en skåpbil och åker omkring på jakt efter verkligheten.
-Miss Andrews. -Paxton! Du ser strålande ut.
-Hur mår familjen? -Bra. Du måste träffa mina barnbarn.
-Du kommer väl och hälsar på? -Ja, det ska bli roligt.
Jag läste just din spalt. Jag har följt dig i månader. Du har varit överallt.
Alla är av samma kaliber. De är proffsiga, med fin lokalfärg.
-Men...? -Skönt att du ser så bra ut.
Det finns folk som blivit smittade i Vietnam och aldrig repar sig.
Som du såg ut för åtta månader sen...
Du skulle mycket väl kunna fortsätta med din spalt i evighet.
Sanningen?
Ingen av dem är skrivna med samma glöd som Message from 'Nam.
Det finns värre saker än smittsamma sjukdomar.
lbland vaknar man av att man har drömt så sorgligt.
Jag har läst att soldaterna drömmer mardrömmar. Du kan gå i terapi.
Det är inte såna drömmar.
Jag drömmer om risfält som det inte finns maken till...
...doften av oleander, blandat med kolrök...
...mörkt, glänsande hår på dessa vackra kvinnor...
Jag vaknar med en sån känsla av saknad...
...att jag tror att jag aldrig mer orkar känna det.
Men det gör jag. Nästa natt, eller nästnästa.
Finns det en annan verklighet i vår värld, så finns den inte för mig.
När vill du åka?
Hallå där! DD!
Välkommen tillbaka.
Jag vill lära känna det riktiga Vietnam, känna dofterna, helheten.
För min krönika ska handla om landet, inte bara kriget.
Kan du hjälpa mig att hitta ett hus, France?
Vi har gott om plats. Du får en svit hos oss.
Och amerikanska kvinnor vill ha egna badrum, så du får det också.
Det är ett typiskt vietnamesiskt hus i utkanten av stan. Hyran är billig.
Ralph är ute på uppdrag i flera dagar ibland.
Är du rädd för att vara ensam? Har läget förvärrats så?
Nej. En aning, kanske. Men vi vill inte att du ska vara nån vakthund.
Du förstår, Ralph och jag ska ha barn.
Så om inte Ralph är hemma när barnet kommer...
Så roligt!
Varför har du inte sagt nåt? Vad är det med dig?
-När är det dags? -I december.
-Men jag är ingen barnmorska. -Nej, Gud förbjude...
Du kan väl ringa efter en ambulans eller köra henne till BB?
Det är ett ställe i din smak. Egen svit...
Och vi ska se till att An inte väcker dig.
Om ni är säkra på er sak, så säger vi väl det.
Bra!
Det var allt för den här gången.
Vissa saker är sig lika...
Tjenare, Johnson.
Får jag tala med dig?
-Det har hänt mycket sen dess... -Jag menar inget illa.
-Och det ska jag tro på? -Jag ber dig.
Det är ingen fara, Ralph. Bill älskade honom.
-Har du bil? -En jeep.
Vi kan prata medan du skjutsar mig.
Tim Everard, fotografen på Time, sa att du var tillbaka.
Jag prövade med Continental, sen hörde jag med A.P...
Fem-revyn...? Det var inget.
-Hur var det hemma? -Konstigt. Ingen förstår nåt där.
Det var därför jag åkte tillbaka. För fjärde gången. Är jag tokig?
Bill sa att man måste vara tokig för att vara tunnelråtta.
Eller väldigt modig. Eller bådadera. Är det här din bil?
Men det du gjorde...när du åkte och hämtade Bills tillhörigheter...
...det var hedervärt, och förtjänar respekt. Vilket jag inte visade.
Du förtjänar också all heder, vilket jag inte heller visade.
Jag har aldrig träffat nån som du. Bill kunde skatta sig lycklig.
Knappast.
Bill var inte vårdslös med nånting i sitt liv.
-Och när han var upprörd... -Förvirrad, sa du.
Eller tokig av kärlek till dig...
Ingetdera kunde ha gjort honom vårdslös. Han gjorde ett misstag.
Han borde inte ha gått ner utan att rekognosera, men det gjorde han.
Han ville väl inte be nån av manskapet.
Han tänkte inte på dig eller sin fru, han tänkte på sitt manskap.
Och jag var en jävla skit som skyllde på dig.
Jag har ältat det ända sen dess, men när jag kom till Saigon hade du åkt.
Du kanske har rätt.
När man är för upptagen av någon blir man själv sårad - eller andra.
Hoppas inte, för jag har som sagt haft dig på hjärnan i åtta månader.
Vet du vad, DD? Jag har ingen aning om var du bor.
I Gia Dinh. Det är väl åt ert håll?
Det finns inte många kaptener som han. Inte från West Point.
Han lättade på andras bördor och bar dem själv i stället.
Om det så var en simpel menig... Men det har du väl förstått?
Han var väldigt mån om er allihop.
De kommer från en pagod i närheten. De kommer så gott som varje dag.
Jag älskar det där ljudet.
Det kan vara ett vänligt land, ibland.
De flesta soldater...
De flesta människor inser inte det.
I USA bryr de sig bara allt mindre om det här landet.
Det är ett fruktansvärt krig. Det har pågått i många år.
Det är svårt att engagera sig, särskilt om man inte är här.
Har du familj?
Joey. Han är nio.
Vi träffas inte så ofta, för hans mamma och jag...
Jag blev inkallad, men min storebror blev inte det.
Så han blev ihop med min fru, och Joey säger "pappa" till honom.
Vi har inget harmoniskt familjeliv att se fram emot.
Jag beklagar. Så svinaktigt...
-Vill du ha mer kaffe? -Det börjar bli dags för middag.
Det är väl inte möjligt...
-Gillar du kinamat? -Jag älskar det.
Sämre kock än jag fanns inte, men France har lärt mig att laga kinamat.
Om du vågar ta risken... Fast då måste vi handla först.
Den här.
Kineserna vet hur man hanterar grönsaker. Och italienarna.
-Och din mamma? -Jag är uppvuxen på en marknad.
Pappa hade ett frukt- och grönsaksstånd där.
Jag måste ha en kyckling.
Jag plockar, du tillagar.
Kriget handlar inte bara om strider och dödsoffer.
Det handlar om hemlösa vietnameser, på väg mot det okända.
Men livet sveper dem med sig. Barn föds, gamla kvinnor dör.
Par hittar hemliga platser där de gör fler barn. Folk skrattar.
Och medan de älskande smeker varandra-
-är fasan bortglömd för stunden. Men kriget fortsätter.
Jag har tänkt på dig hela veckan.
Att få träffa dig och...
Det är det enda jag tänker på.
Jag tror att jag är kär i dig.
-Vad är det? -Ingenting...!
Jag kanske för otur med mig. Två män har dött. Du är den tredje.
Vi rår inte över det som händer i det här satans kriget.
Så sluta klandra dig själv. Sluta att fly från mig.
Kom.
-Är du arg på mig? -Det är mig själv jag är arg på.
Det är jag som borde känna mig skyldig, inte du.
Jag gav dig skulden för Bills död, och det ångrar jag djupt.
Ta betäckning!
Hjälp mig!
Du måste härifrån. Se till att du kommer härifrån!
Hjälp mig! Snälla, kan nån hjälpa mig?!
Hon sitter fast. Jag kan inte rubba den!
Håll dig nära mig.
-Jag ser för hemsk ut. -Det gör du inte alls.
Minns du vad du sa tidigare?
Att allt som har hänt inte är mitt fel?
Ja. Jag menade det jag sa.
När bomberna exploderade, och du var försvunnen...
...insåg jag att du hade rätt. Vi gör alla ett val.
Bill och Peter valde själva, det var inte jag.
Sen insåg jag hur jag nästan kastade bort allting, utan att göra nåt val.
Jag älskar dig.
Är du helt säker? För det kan inte bli nåt om du inte...
Jag är här för din skull.
Paxton! Snälla du...!
-Ring efter en ambulans. -Nej! Alla är upptagna.
-Vi skjutsar dig. -Vi hinner inte!
Barnet vill komma nu!
Är du säker på att vi inte hinner?
-Vet du vad man ska göra? -Nej, men vi måste försöka.
Ta det lugnt, France.
Krysta!
Här kommer hon...
Klipp här.
Vänta, så ska vi resa dig upp.
Här har du din lilla flicka.
En flicka?
Vi har redan bestämt oss. Blev det en flicka ska hon heta Pax Tran.
Ansiktena i Vietnam verkar så oskyldiga ibland.
Barnens ansikten... som lyser genom kriget.
Vi säger oss att vi är här för att hjälpa dem.
Men vi blir alltmer medvetna om att vi är lika hjälplösa som de.
Vietnam kanske ger oss hjärtesorg en dag.
Jag har varit i Na Trang. Alla tror att det ska hända nåt avgörande-
-så du får nog skicka dit några reportrar.
Vad är det? Vad har hänt?
Var är Ralph? Är han inte tillbaka än?
Kom in på mitt kontor.
-De fick honom, va? -I en artilleristrid.
Ralph befann sig mitt i den, givetvis.
Ralph...!
Maken till vän kommer aldrig att finnas. Inte för mig. Aldrig nånsin!
France vet inget än. Vi väntade på dig.
Tony är antagligen redan där.
-Hon måste vara här. -Jag ropade, men fick inget svar.
France?
De sover.
-Herregud...! -Vad är det?
Hon måste ha tagit gift.
Vem hade berättat det för henne?
Helvete!
"De har ringt och sagt att Ralph är död. Det blir inte lätt för oss."
"Vi har levt med en amerikan."
"Jag går hellre samma väg som Ralph än tigger på gatorna."
"Du är en god människa, Paxton. Förlåt mig..."
Hon lever!
Vi måste ta henne härifrån, annars hamnar hon i rännstenen.
Jag ringer polisen, sen sticker vi.
Jag förstår inte riktigt... Tack för att ni tog er tid.
UD handlägger inte adoptionsärenden.
Särskilt när det saknas bevis för att pappan var amerikan.
Det finns några barnhem i amerikansk regi.
De är överfulla, men pengarna för Frances hus kan komma till pass.
De räcker till mat och kläder, åtminstone.
Jag skulle försöka där.
Jag flyttar tillbaka till hotellet. Där kan hon få hjälp.
Herregud...! Vad händer när ni åker hem?
Lämnar ni henne på väg till flyget? Är hon på barnhem kan ni helsa på.
Ni får disponera mitt rum så länge ni vill.
Vi har över 100 barn här. Många av dem har krigsskador.
Vi anser att barn ska växa upp i sitt hemland.
Här är hennes säng. De minsta får ligga närmast sköterskans rum.
Är ni den miss Andrews som skriver i tidningen?
Många här läser det ni skriver. Ni förstår oss.
Så ni vet att vietnamesiska kvinnor inte kan höra barn gråta.
Pax Tran kommer oftare att vila i en kärleksfull famn än i sängen.
-Det är orättvist! -Det är klart att det är orättvist!
Det är ju vårt barn. Vi hjälpte henne till världen.
Nu har jag det...!
Jag går till ambassaden och anmäler mig som hennes far.
Och när de börjar tjata om att man är ensamstående förälder...
...så säger du att du är gift?
Vill du det? Vill du gifta dig med mig?
Ja!
Miss Andrews... Får vi stiga på?
Bröllopet är på ambassaden. Sa inte Tony det?
Major Hammer och kapten O'Connell. Vi har tyvärr dåliga nyheter...
-Jag förstår att det känns svårt... -Snälla, sluta.
Ni har visst inte förstått. Tony och jag ska gifta oss i dag.
-Han är saknad i strid. -Saknad? Var då? Vad hände?
Vietcong älskar att infiltrera i dåligt väder.
Våra soldater gick in i ett bakhåll.
Helikoptrarna kunde inte urskilja nånting.
Innan de kunde retirera led de enorma förluster.
De återvände till Cu Chi utan sergeant Campobello.
-Så han kan ligga där ute skadad? -Det är det vi inte vet.
Skadad, tillfångtagen, kanske död. Vi vet inte.
Då får vi väl åka dit och leta reda på honom.
Ni kan inte bara åka dit och fråga om det är nån som sett sergeanten.
Det är mitt jobb att ställa frågor. Jag ska fråga de sårade, ja byborna!
Vem som helst som kan tänkas veta nåt om Tony! Nu får ni ursäkta...!
Nio månader senare
Har du sett den här mannen?
Det är så många soldater som saknas i det här landet.
Deras närmaste undrar och väntar på ett telefonsamtal från Washington.
Och dör en aning för varje dag. Det går månader, år...
Vet de tappra, saknade männen att någon tänker på dem?
Den värsta frågan är: Lever de fortfarande?
Vi som är här i Vietnam kan leta efter dem på egen hand.
Vi tar oss an varje ny dag med hopp, vrede och beslutsamhet.
Och utan så mycket som ett rykte, somnar vi förtvivlade.
-Paxton? -Det var ett tag sen.
Drick det här, så att du inte säckar ihop.
Han är spårlöst försvunnen.
Allt hopp är ute.
Jag lovade att finnas till för honom.
Men om han inte finns, behövs du ju inte.
Förr drömde jag om gröna risfält.
Nu, om jag sover alls, drömmer jag om gyttja.
Och död. Det luktar död överallt.
När kvinnor här tar livet av sina egna barn...!
Allt det jag skriver nu för tiden handlar om samma sak.
Hur gammal är du?
26.
Du ser så slutkörd ut att det är svårt att tro.
Jag skrev till New York Times för två veckor sen.
Kan du tänka dig? Mig som journalist på The Times?
Jag erbjöd mig att bevaka fredssamtalen i Paris.
Jag berättade... Ja, vad var det jag sa?
Jag sa att jag hade all erfarenhet i världen, att jag förstod principerna...
Gud vet vad jag drog till med. Och de svalde det.
Så roligt, Paxton.
Skål för en sjutusan till journalist-
-och den bästa DD som nånsin kommit till Saigon.
Jag kommer att sakna dig.
Det kommer vi alla att göra.
Kan du hälsa på Pax Tran åt mig? Ofta?
-Och hör du nåt... -...så får du höra det.
Jag skickar mer pengar.
Skulle ni behöva få tag på mig nås jag på det här numret.
Jag reser härifrån, så...
Ha det så bra.
Kissingers möte med Lê Dúc Tho förra månaden verkar ha burit frukt.
Trots hot om att fredssamtalen ska bryta samman-
-har vietnameserna gått med på att utväxla fler krigsfångar.
Min bäste herre får tala om för Pax Tran hur mycket jag älskar henne.
Du får säga je t'aime, för hon förstår franska.
Vad tror du att de kallar en nalle i Vietnam?
-Paxton? -Felix?
Hoppas inte på för mycket, men vi väntar hit krigsfångar om fem dagar.
En av dem har sagt att sergeant Campobello levde för ett år sen.
Å, Gud...!
-Hur var det med honom? -Jag vet inte mer än så.
Om fem dagar, sa du? Jag finns på plats innan dess.
-Hur ska jag kunna tacka dig? -Låt oss hoppas att Tony lever.
Löjtnantens namn är Peter Winthrop. Peter Winthrop, just det.
Vi ses. Hej då.
Peter...
-Löjtnant Winthrop? -Sista raden, tredje från vänster.
Han är inte så borta som han verkar. Han kommer att bli helt frisk.
Jag är bara så rädd för att han inte vet nånting.
Eller att han bara har dåliga nyheter.
Jag vet inte vad fånglägret hette.
Jag fick nog aldrig veta det.
Men det var ett år sen, kanske...
Det måste det ha varit... Var det inte det?
Det var några som rymde...
Nej, vänta... Tre rymde, och två blev tillfångatagna igen.
Förlåt, men jag var upphängd i tummarna när det hände.
Jag har svårt att minnas.
Men de två som blev tillfångatagna sa att den tredje kom undan.
Han blev inte dödad. Inte just då, åtminstone.
-Men han kom inte tillbaka, så... -Och det var Tony Campobello?
Tuffe Tony...
Han lärde oss hur vi skulle överleva.
Han måste ha klarat sig.
Men ett år är en lång tid. Väldigt lång tid.
Doktorn vill titta på dig.
Du får behålla fotografiet. Jag har fler.
Sköt om dig.
Landet har förändrats under min frånvaro, och kriget likaså.
Det är inte många trupper kvar. Men Vietnam slits sönder inifrån.
Man spränger bomber, folket lever i skräck, plågas och dör.
Prövningen fortsätter även för oss som har män som saknas.
När Amerika drar sig tillbaka, och männens öden förblir okända-
-blir prövningen en vånda.
Ett år senare
Fungerar dokumentförstöraren, så förstör dem!
-Vad är det som har hänt? -UD har slagit igen butiken.
Vill man se ridåfallet får man göra det på ambassaden. Själv vill jag hem.
Vi kan inte åka! Tony har skägg, det är därför ingen känner igen honom!
-Vi kan inget göra. Det är över nu! -Han lever ju!
Pax Tran! Herregud!
Jag måste få ta henne med mig.
Men hon har ju inget pass. Hur ska ni ordna ett pass åt henne?
Men vi har gruppvisum för Pearl Buck Foundation.
De där barnen är sjuka. De får stanna i Vietnam.
De här barnen klarar läkarkontrollen, så de får åka.
Pax Tran får åka. Snart, hoppas jag.
Myndigheterna tror att vi kan hitta familjer i USA åt de friska barnen.
Ni kanske hittar Pax Tran i USA. Nu måste jag fortsätta.
Det nöjer jag mig inte med!
Vi utfärdar inga fler pass eller visa i dag.
Jag är amerikanska! Släpp fram mig, för guds skull!
Stäng grindarna!
Hon är amerikanska. Släpp in henne.
Hur är det?
Sätt dig.
Jag ägnade hela dagen i går åt att försöka få visum för Pax Tran.
Barnhemsföreståndaren har lovat att flyga henne till USA.
-Kan du inte dra i några tåtar? -Mitt inflytande räcker ingenvart.
Jag kan inte ens hjälpa min hushållerska med annat än pengar.
-Vad händer? -Barbarerna har nått fram till stan.
De kommer nedför huvudgatan innan vi vet ordet av.
Vi skulle ha fått en kommuniké för två och en halv timme sen.
-Är det högdjuren som åker? -Gud, nej...
Pengapåsarna före människorna. Därefter högdjuren. Sen kommer vi.
Jag har hört hemska berättelser om vad som kan hända med barnen.
Bortrövade, sålda till militär- förläggningar där de utnyttjas...
Lystring, allesammans!
Det är inte tillrådligt att lämna ambassadens område.
Hur blir det med dem som saknas i strid?
Krigsfångarna och de saknade får vänta just nu.
Så fort förhandlingar har inletts får de högsta prioritet.
Så ni lämnar dem, med andra ord?
Jag har just fått en kommuniké som jag ska läsa upp för er.
"Planet med barn kraschade när det skulle lyfta från flygplatsen."
"Antalet dödsoffer är ännu okänt."
Nej, Paxton! De stänger ju grindarna!
Tar ni mina barn? Ta dem! De är starka, de orkar jobba hårt!
Syster Thieu!
Jag är hemskt ledsen för olyckan.
-Var Pax Tran med ombord? -Nej.
Var är hon?
Hon skulle ha åkt i morgon, men hennes far hämtade henne.
Hennes far?
Ni lät väl inte vem som helst ta henne? Hennes far...
Tony!
Jag trodde aldrig att jag skulle få se dig igen.
Syster Thieu hade rätt. Du är Pax Trans far.
Du kom tillbaka till mig!
-Klarar du dig till ambassaden? -Har jag klarat mig så här långt, så...
Lita på att jag klarar det.
-Pax! -Nu får du inte ge upp.
Vi är amerikaner. Öppna!
-Jag älskar dig, DD. -Och jag älskar dig.
Mor frågade en gång om det var lätt att finna kärleken. Det är det inte.
Men utan den hade jag aldrig klarat den resa som började för 11 år sen-
-och förde mig, om och om igen, till det land som blev min framtid.
Min resa har inte nått sitt slut, men det blir enklare nu-
-för nu reser jag inte längre ensam.